EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Er du lik meg har du nettopp sett ni timer med Stranger Things,
og jeg er helt i hundre, i ekstase,
jeg er sjokkert og sint. Ikke på serien.
Bare sint for at det ikke er flere episoder,
og jeg er lei for det med katten Mews.
Jeg har spørsmål, og det har du også.
I disse episodene skal vi snakke om Stranger Things 2 med skuespillerne,
Duffer-brødrene og Shawn Levy.
Vi skal finne ut hvorfor de ikke ga meg en rolle i serien.
Jeg er Jim Rash, Beyond Stranger Things starter…
Vent litt, ikke nå.
Før vi starter musikken, og jeg mener det,
hvis du ser dette før du ser hele Stranger Things 2,
så gjør du det helt feil.
Spoilere følger. Du er herved advart.
VELKOMMEN TIL HAWKINS
TANKEFLÅDD
Velkommen idet vi starter vår løpende samtale.
Takk for at du lo. Velkommen til bordet. Med meg på denne reisen
har jeg Millie Bobby Brown, som spiller Elleve,
Finn Wolfhard, som er Mike.
Vi har produsent, og regissør for flere episoder, Shawn Levy.
Og serieskaperne, Matt og Ross Duffer.
Velkommen til samtalen.
Jeg starter med Finn og Millie, og Snøballet.
- Ja, la oss snakke om Snøballet. - Jeg snakker gjerne om det.
La meg sette dette sammen og spørre:
Skrev dere Snøballet i dreieboka og sa: "Jeg må hit"?
Ok, så dere hadde det.
- Hadde dere? - Da vi startet
spurte jeg om vi skulle avslutte med Snøballet.
Og de sa ja. Så jeg tenkte at jeg får vel bare vente.
Den eneste forskjellen… Det var der vi alltid ønsket å ende opp.
Opprinnelig skulle det være gjenforeningen deres.
Det skjedde i episoden før,
men vi ville at de skulle…
Det ville vært sprøtt.
Det ville vært for mye.
- Det ville vært: "Å, herregud". - For mye.
Du ville ikke fått Elleves råtøffe entré.
Stemmer.
Entreene deres tjente ulike hensikter.
Ja.
Vi skal snakke om den andre.
Det viser allsidighet, for du kan ha tøffingen Elleve,
og så vise hennes følsomme side når hun er med Mike,
når hun ser snill og pen ut.
En fin balanse.
Særlig for Finn. Det er annerledes, men skikkelig kult.
Ja, for denne sesongen
var jeg ikke i Mike-modus før
i slutten på episode tre. Da blir jeg mer interessert.
- Går det bra? - Ja. Jeg tror det.
- Hva skjedde? - Jeg vet ikke.
Det kjentes som en magnet dro i brettet.
Det høres sprøtt ut.
På slutten av sesongen ser du at han er Mike igjen.
Alt er tilbake til det normale.
- Hva betyr det? - For ham er alt normalt igjen.
Den andre delen av dette
lener åpenbart mer mot
den romantiske siden av det.
Hvordan var det å filme det lille øyeblikket?
Jeg tar denne.
Vi filmet Snøball-scenen i fire dager.
- To dager. - Nei, vi måtte ta det om igjen.
Jeg er hundre prosent…
- Er du sikker? - Helt sikker.
Jeg ville sagt tre, men…
- Tre. - Du tar feil, det var to.
Den originale slutten var at vi bare danset.
- Jeg ville bare tulle med Caleb og Sadie. - Og jeg med Sadie.
Jeg gikk til Matt, og kanskje dere hadde snakket om det,
og sa: "Caleb og Sadie må kysse."
Dagen etter sitter vi der, og Matt kommer inn og sier:
- "Vi gjør det." - Sadie var forderdet.
Jeg fortalte henne at det ikke var så ille.
"Det er ikke så ille."
- Nei, du stressa henne skikkelig. - Jeg tuller.
Hun sov hos meg, og jeg spurte om hun var spent.
Hun sa: "Jeg vil ikke tenke på det. Det kommer ikke til å skje.
Det er nok bare en dans."
Så kom vi dit.
Hun hadde kjolen på.
Hun sa: "Det kommer til å skje." Jeg sa jeg var glad på hennes vegne,
og så begynte vi å danse. Så var det vår tur.
Caleb bare gliste.
UTTAK
Caleb gledet seg.
Caleb var klar.
Caleb trengte leppepomade.
Den tredje gangen var han klar.
Siden vi brukte steadicam
fikk vi ikke med oss Calebs reaksjon.
Så de måtte gjøre det flere ganger.
Jeg sa: "Ta det med ro, Sadie."
Er det for sent å kalle episoden "Kysset"?
- Bare ha en hel episode om kysset. - Det føltes så lenge,
for vi var i en kjempevarm gymsal,
- med mange tilfeldige folk. - Alle statistene klappet. Husker du?
- De klappet, som var rart. - Etter at dere kysset?
Vi danser og Finn gjør dette, som en buktaler,
og sa: "Jeg lener meg inn."
- Er det sant? - Jeg sverger.
Ser du nøye etter, kan du nok se at jeg snakker.
"Jeg lener meg inn"?
Vet ikke om jeg sa det.
Jeg må sjekke det for å se om du sier det.
Vi må endre klippet.
Alle klappet etterpå, og det var fælt.
- Klappinga var fæl. - Ville du heller ha stillhet?
- Statistene ga meg high-fives. - Ja, og alle huiet.
Eller bare høylytt buing. "Hva skjedde?"
Vi er alle enig i at vår nye teknikk er å mumle: "Jeg lener meg inn."
Jeg har alltid lurt på
hvordan casting-teamet fant disse utrolige barna.
La oss se på noen av prøvespillingene.
På TV, folkens.
Hei, jeg heter Caleb. Jeg er tretten år.
- Noah Schnapp, ti år. - Jeg heter Millie Brown.
- Jeg er 11 år. - Jeg er Finn Wolfhard. Jeg er syk.
Herregud.
Jeg er 1,50 og 12 år.
Jeg heter Gaten Matarazzo, jeg er 12.
Er jeg rar?
Noen ganger er det som om…
- Som om jeg sitter fast. - Du ser dem ikke.
- Jeg ser så deppa ut. - Du ligner på Susan Sarandon.
- Jeg kan se dem. - Hør på meg, Nancy.
- Hør. - Hør.
Dette er kanskje den alvorligste, viktigste greia noensinne.
Jeg så…
Herregud.
…dem.
Husker du den tryllekunsten for to dager siden,
da det så ut som Millennium Falcon virkelig fløy?
Men det ikke hang i en tråd, det fløy faktisk.
Jeg kan bevise det.
Først må du love det, det mest fremragende løftet du kan gi.
Dette kan være det mest fremragende løftet du kan gi.
Det mest fremragende løftet du kan gi. Lov det!
- Stå der borte, Nancy. - Lukk øyenene.
Jeg kommer ikke ut
- før du har lukket øynene. - De er det.
- Åpne. - Åpne.
Åpne.
Skulle ønske jeg hadde like gode prøvespillinger.
Noen fine tårer…
Dere var babyer, men jeg håper alle skuespillere ser
at de kan prøvespille fra senga.
- På en iPhone. - På en iPhone mens du er syk.
Og det må ikke være i fokus.
Jeg vil spørre om noe.
Jeg er jo nødt til å snakke om noe som
sikkert var vanskelig for dere, blanke ark.
Var det noe annet å pause denne reisen enn den første?
Hva mener du? Alt var planlagt.
Så bra.
Perfekt planlagt i flere år fremover.
Det var skremmende.
Vi begynte før serien kom ut.
Sesong en var ute.
Den hadde ikke fått grønt lys, men Netflix ba oss starte å generere,
så i begynnelsen tok vi ikke hensyn til hva fans ville syntes.
Det var jo fint, men det var sprøtt å finne ut av
hvordan historien kunne fortsette på en utvungen måte,
og holdes i gang i et par år til.
I sesong en er det Wills dramatiske forsvinning som binder alt.
Vi mistet det, men samtidig har vi alle disse karakterene
som vi kjenner mye bedre nå. Særlig etter å ha jobbet med alle,
så vi kunne skrive til dem,
og føre folk som Millie og Dave sammen.
Hva snakket vi om?
Middag først, så dessert.
Alltid.
Det er en regel.
Ikke sant?
Ja.
Så du forskjellen?
Fra de første samtalene om sesong to
var det klart at gutta ville den skulle være
mer filmatisk, mer ambisisøs i fortellingsmåten.
Men instinktet deres er å alltid være tro mot karakterene,
- uansett hvor stor skalaen er. - Enig.
Og som alle vet,
er sesong to mye større.
Men den fokuserer fortsatt på karakterene vi elsker.
Jeg ga aldri opp.
- Jeg ringte hver kveld. Hver kveld i… - Trehundre og femtitre dager.
Vi har noen nye karakterer denne sesongen.
Bob, Murray…
…Max og Billy, for å nevne noen.
Visste dere hvilke karakterer dere ville legge til?
Fant dere dem underveis?
Var det spesielle typer dere trengte?
De utviklet seg på en måte. Billy kom inn tidlig,
for vi ville ha en menneskelig antagonist.
Det var faktisk slik Steve var i starten.
Men Steve utviklet seg til en helt annen type.
Vi ville ha en menneskelig skurk.
Noen som var uforbederlig og en smule sosiopat.
En kjekkas som deg trenger ikke være redd.
Masse kjerringer i havet.
Det er der den karakteren kommer fra. Og Bob skulle være Joyces...
nerdete kjæreste.
Jeg trodde slike ting bare skjedde på film og i tegneserier.
Absolutt ikke i Hawkins, og absolutt ikke med en som deg.
Eller deg.
Bob Newby, superhelt.
Greia er at vi ofte starter med en stereotype
når det gjelder karakterer som dette, og så kom Sean Astin.
Vi falt pladask for Sean.
Jeg var en fan allerede.
Han filmet seg selv.
Jeg skal bare filme meg selv heretter.
Jeg går igjennom disse videoene,
og plutselig ser jeg Samwise.
- Det var som et lynnedslag. - Han skulle ikke være så sympatisk.
Han skulle ikke ha en så stor rolle som det ble.
Så kom Sean inn i bildet og var bare så mye mer
- enn vi forventet. - Som Steve Harrington.
Akkurat som Joe.
Greia med "Nerde-Bob" som skulle hjelpe å løse mysteriet.
Det er målet. Finn X.
Ja vel? Hva er ved X-en? Sjørøverskatt?
Bob, Ingen spørsmål.
Greit.
Vi ville bare ha mer Sean, og vi liker energien.
Han er bra for Joyce.
BAK KULISSENE
- Det er hjerteskjærende. - Ja.
Den første versjonen av Bob gir Will et råd.
Jeg så bare på Mr. Baldo
og det dumme ansiktet hans, og sa: "Stikk av!"
- Det viser seg å være et forferdelig råd. - "Stikk av !"
Det ville jeg spørre deg om.
Det interessante er at jeg i det øyeblikket tenker: "Er Bob ond?"
- Jaså? - Her er grunnen.
Det er nesten som en forvarsel. Han sier: "Du må stoppe
og konfrontere ham."
I det øyeblikket tenkte jeg: "Var det hensikten?
Det du må gjøre?"
Han skulle bare være uvitende.
Hvordan kunne han vite det? Du kan ikke skylde på Bob her.
Nei.
En stor del av denne oppfølgeren
er bygget rundt din utvikling.
Du blir den du er ment å være, eller vil bli.
Fra første gang vi så deg. Vi får et gjensyn med deg i Hoppers hytte.
BAK KULISSENE
Jeg lurer på noe.
Du var mye sammen med David Harbour. Hopper.
Hvordan var det?
Scenene med han var så morsomme.
Uten ham?
Jeg bare satt og så på såpeoperaer. Spiste frosne vafler.
Herregud.
Fant Mike. "Mike! Mike!"
Sett bind for øyene, ta det av.
Jeg følte meg som Elleve.
Som om jeg satt fast. Hver gang jeg hadde en scene med David,
var det elektrisk. Det var så gøy,
for han ga scenen så mye energi og storhet,
at jeg bare kunne ta det som det kom. Han sa noe, og jeg sa noe tilbake.
Det var så gøy. Så kommer Shawn og Duffer-brødrene inn,
og ber oss roe det litt.
Da de kom med denne ideen visste vi
at en stor del av Stranger Things 2
skulle handle om Elleve og Hopper.
Det var som "Clash of Titans".
Du lyver!
Jeg lyver ikke. Jeg beskytter, gir mat og lærer opp.
Alt jeg ber deg om er at du følger tre enkle regler.
Tre regler. Og vet du hva?
Du klarer ikke engang det.
De hisset hverandre opp.
Du har makt mot makt.
- Når du filmer en krangel… - Du har makt og så krefter.
David Harbour kunne ikke være her i dag, men han hadde dette å si om Hopper.
Jeg er kjempeglad for at Hopper får være
en mann og også en slags pappa.
Jeg vil ikke bli Under samme tak-pappaen,
som er så søt og snill med ungene,
men mister all personlighet.
Noe jeg liker, er hans subtile,
dårlige manipulasjon av Elleve
etter at han roter det til
og kommer hjem med masse halloweengodteri.
Han sier: "Jeg sitter her ute alene og spiser godteri.
Jeg kan få hjerteinfarkt eller bli feit."
Det er en pappa-greie
som pappaen min ville ha gjort.
Han er beskyttende overfor henne.
Hele greia med Mike, den lille flørten de har.
Han vil ikke at hun skal vokse opp så fort,
og ihvertfall ikke kysse gutter.
Kjempebra.
Det er et far og datter-forhold dere har her.
- Paper Moon-lignende. - Ja.
- Derfor la han vafler i boksen i fjor. - Det var de to ideene. Will har det vondt,
og vi må føre Hopper og Elleve sammen. Det var det som startet sesongen.
Vi syntes det to ideene var spennende. Og vi var spent på Elleve.
I sesong en var hun ikke i sitt rette element.
Hun er litt som romvesenet E.T., som har guttene til å passe på henne.
I denne sesongen ville vi gjøre henne menneskelig.
Hun skulle gå fra ung til voksen,
men hun vokser fortsatt.
Som tenåring føler hun seg fanget og isolert.
Lei.
- Rebelsk. - Du har mange følelser,
men de gir deg krefter.
Psykiske raserianfall var noe vi ville ha med.
Det var en av de første tingene i dreieboka.
Shawn regisserte det.
En av mine favoritting.
Det er så saftig,
for du har David Harbour and Millie.
Begge er fantastiske. Scenen var perfekt skrevet.
Slenging av ordboka og dytting av sofaen sto i manuset.
Smelling av dører og greier
var noe vi fant på mens vi filmet.
Spesialeffekt-teamet måtte ta det på sparket.
På sparket.
Dere knuste vinduene på ordentlig.
- Helt sykt. - Det er ekte.
Det var ikke spesialeffekter.
- Var det trygt for David? - Vi visste at han var vendt mot døra.
Ansiktet var beskyttet. Han ville ikke bruke stuntmann.
Så alt det var ekte.
Så fantastisk.
Finn, hvordan opplever du Mike i Stranger Things,
i forhold til Stranger Things 2?
Du har fortsatt lederrollen, og nå er du adskilt fra Elleve.
Vi kalte ham emo-Mike på settet.
Jeg tror hele greia er at nå, ett år senere, trenger han ikke
å imponere noen lenger. De er eldre, spiller ikke så mye D&D,
så vi kan ikke imponere folk på det nivået.
Hva har alder å gjøre med å spille D&D?
- Du spiller det fortsatt. - Så du noen D&D scener i sesong to?
Det var mer arkade.
Jeg sier bare at det er greit for voksne å spille D&D.
Ja da.
- Snakker du av erfaring? - Nei.
Det er jo 1984,
så Lucas og Dustin vil… De vil spille videospill. Det er greia.
Mike kan ikke imponere noen med å finne en savnet unge.
Eller med å finne seg ei jente.
Han kan egentlig ikke gjøre noe. Så han blir en einstøing
som ikke utvikler seg som person. Jeg tror han bare stopper, for han føler
at han ikke har noen å falle tilbake på.
Vi følte at det hadde vært vanskeligere for deg å gå videre. Samme med Will.
Det var derfor vi satte dere sammen.
Du ser at karakteren lyser opp igjen, og tenker at han har funnet sin plass.
Han kan redde noen igjen.
Om vi blir sprø begge to, blir vi sprø sammen, ikke sant?
Ja. Sprø sammen.
I tillegg til nye karakterer har vi en ny skurk.
En tankeflåer.
En ny kreasjon, fordi oppfølgeren
har en større og sterkere idé.
- Snakk litt om det. - Det handlet om
å legge til rette for det som skulle komme.
Så i sesong en var demogorgonen lik en hai, som i Haisommer.
I stedet for å være under vann
er den i en annen dimensjon, og kommer ut av vannet
for å ta byttet og dra det under vann.
Det var slik vi forestilte oss demogorgonen i sesong en.
Når vi diskuterte sesong to,
tenkte vi at en hai bare er et dyr som handler instinktivt.
Så hva ville noe fra denne andre verden som faktisk var selvbevisst være?
Det førte til at vi skapte tankeflåeren.
Vi snakket om å opprettholde historien, om Voldemort.
Du trenger en trussel som ikke bare er en hai,
men som også har planer og mål.
Men ikke noe du kan forstå.
Det var en slags skrekk du ikke kan se.
En kosmisk skrekk. Ofte noe fra en annen dimensjon.
Du forstår ikke hensikten dens. Utenfor menneskelig fatteevne.
Vi elsket ideen om en felleshjerne.
Vi kalte den ikke tankeflåeren i starten.
Vi og barna kalte det et skyggemonster.
Og vi forsket litt på
Dungeons & Dragons-monstre,
og snubler over… Jeg hadde helt glemt tankeflåeren.
Snublet over tankeflåeren.
- Dette var veldig likt. - Vi gjorde det med Opp ned.
Vi kalte det Under.
Ingen vet at Opp ned
- faktisk heter Under. - I manuset.
I hele sesong en.
- Ikke nå, men i sesong en. - Vi kalte det det på settet.
Fordi karakterene kalte det Opp ned,
ble det bare Opp ned, men det var ikke…
Bra fanget av kameraet også. Elsket det.
For å avslutte dette vil jeg snakke om to store deler.
Snakke om Ells utvikling, eller opprør.
Først, den frittstående episoden. Den er åpenbart unik på mange måter.
Den er lik en roman. Den tar oss med på en avstikker.
Men den er så viktig for hennes tilbakekomst
for å avslutte det hun må avslutte.
Det var gøy for alle å utforske
noen ulike nyanser og noen av de litt røffere, urbane 80-tallsfilmene.
Fange den vibben.
Vi ville utvide serien utover bare Hawkins.
Du kan ikke unngå å se små hyllester,
eller øyeblikk.
Som for eksempel forvandlingen, den fysiske forvandlingen.
Du kan gjøre Breakfast Club, du kan gjøre Ally Sheedy.
Snakk om den forvandlingen,
og overgangen til…
- Fortell oss om pønkeren Elleve. - Pønkeren Elleve.
Pønka, det er det jeg vi ha.
Det var nok de tøffeste 45 minuttene jeg har gjort,
- i hele mitt liv. - Da mener du...?
Episoden. Filmingen.
Du gjorde mamma vondt.
Det var skikkelig tøft. Følelsesmessig utfordrende.
Folk sa den scenen var…
Nei, denne var tøff.
Den tøffeste scenen i episode sju
var når pappa var der.
Jeg satt på do og hylgråt i 45 minutter etterpå.
Du må konfrontere smerten.
Du har et fryktelig sår, Elleve.
Jeg var skikkelig lei meg.
Elleve er bare en annen person, men jeg var lei meg. Det var så tøft.
Det var en tøff episode.
Du er så rastløs.
Jeg skulle til å…
- Jeg har også en terning. - Du har også holdt på.
Han er en mini-Duffer.
Hun snakker om et traumatisk øyeblikk.
- Min tur? - Du kan jo like godt bare…
Hva var så emosjonelt?
- Forbindelsen med Elleve? - Med pappa.
Og pappa. Ja, det øyeblikket.
Jeg ante ikke det øyeblikket var så opprivende.
Selv første gangen vi så det…
Modine er med, og Brenner er plutselig tilbake.
Det er urovekkende, men på beste Stranger Things-måte.
Merkbare ting som fører til hennes store finale, lukking av porten.
Det henger sammen med temming av "sinne".
Men jeg gjorde det.
Jeg dro opp spy.
BAK KULISSENE
Jeg var kvalm på den tingen.
Du dro opp spy fra…
Sinnet og spyet.
Husker du ikke at jeg var kvalm?
Det var høyt oppe og svaiet veldig.
Svaiet veldig.
Vi var faktisk på…
En hengende plattform. Ingen sexy navn for det.
Det var høyt, og det svaiet.
Jeg ba om å bli sluppet ned.
Jeg måtte ut. Jeg var så kvalm.
Takket være deg tror jeg alle skuespillere vil si:
"Skal jeg skal dra opp litt spy?"
- Hva betyr det? - Alt jeg vet er at det er en greie.
En Millie Bobby Brown-skuespillteknikk.
Fra nå av bør regissører be skuespillerne dra opp litt spy og se hva de gjør.
Og med det…
Vi kunne snakket i evigheter. Takk for at dere kom
og startet denne samtalen med meg.
Vi skal holde samtalen gående med et nytt panel, men du må ikke vente.
Neste Beyond Stranger Things starter straks.
Ja, jeg har de samme klærne. Ikke døm.
Tusen takk.
Jeg dro virkelig opp litt spy.
Tekst: Cathrine Hvidsten Jenkins